Читать «Кървава песен» онлайн - страница 70
Пенчо Славейков
и мойта воля е тук моята любов
към туй, в което ме живота призовава.
Поиска… нека той нататък да решава!
Аз на живота съм служител — и в слова
и в дело…“
„Остави най-сетне ти това,
тез философии, — такива не разбирам.
Ти като българин постъпа, и намирам,
че ти не можеше постъпи по-добре, —
не е ли разума там, дето избере
път здраво чувство?“
Тъй завършил, поп Матея
към дъщеря си се приведе, нещо нея
да пита пък сега. Но видел, че Младен
да се сбогува е с ниет: — „О, ти си в плен!
Де беше завчера и вчера? Де се бавиш
ти днеска? У дома ти прага ще забравиш…
Таз вечер ти ответ ще даваш у дома…
Ти да не мислиш пък — годил съм аз мома
да се рече така, че само е годена!“
И под мустак засмян, изгледа той Младена,
а после Вела, там оборила очи,
усмихната сама…
Започна да мрачи.
Високо в небеса притрепнаха ранили
звезди. А там далеч, цял хоризонт покрили,
червени облаци все греят на заход.
И пролетната нощ като че бави ход
и нещо чака. Ей народа се разижда
на групи, тук-таме по улици се вижда
как спрени нещо си разправят; буйна реч
се чуе — песни се разнасят, и далеч
детински крясъци избухват и перперкат
задълго в въздуха. Понякога се меркат
юнаци татъка чевръсти и през път
преминат… Тишина вечерна. И звучат
най-малък шум и ек тъй ясно в тишината,
и тъй е въздуха изведрен, в небесата
и долу в сенките на Каменград — човек
би казал, че в стъкло се удря всякой ек
и шум, и затова тъй ясно те звучаха.
След поп Матей там, приведени, вървяха
Белина с своята къщовница, Кира,
тъй както всички я по Среднята гора
зовяха, всички тез, които са за нещо
при нея идвали, и как тя пипа вещо
познали. Идваха при нея за съвет —
било от болести, било за нещо гнет,
що на душата им ни ден, ни нощ, не дава
мир… Не един дори на нея поверява
най-скрити тайни, туй, от свои що се тай —
Белиница и знай и всякога колай
ще найде на дошлий какво и как да каже,
и рани на душа и по снага намаже,
со сладки приказки и подсладен мехлем; —
цереше всякакви неволи и верем,
и всички бяха тъй от нея предоволни,
и здрави, както и оздравелите болни.
Това го имаше от свойта баба тя,
а и Белина сам отсетне по света
де що се знаеше, че има нещо книги
за тия работи, домъкна — че с талиги,
с товари, с кошници отвсъде дар по дар
принасяха — и лек бе неговий товар
в живота, с помощта на женската печала…
Пред портите сега Кира се беше спряла,
и на мъжа си там и Ралка, татък с пръст
показваше, лице току все околвръст
обръщайки, Младен, където бе и Вела:
„Вий само гледайте какъв е ръст извела,
как стъпа и глава нагоре как държи —
и той. Един на друг приличат си, кажи,
що казуват: един за другиго родени —
един от другиго да бъдат разделени!
Тъй казуват за туй и сам Мартин Зедек:
не трябва прилика да дири человек,
а разлика, кога късметя се избира —
не ръб до ръб! — че тъй не влиза, а допира,
то трябва вдлъбнато!“
„Това Мартин Зедек
го казва! Ха-ха, ръб до вдлъбнато — демек —
и тикна в пръсти пръст Белина, — тъй се ръби
такова…“ — и засмян той процеди през зъби
зла дума бързешком, и в къщи се прибра.
А тя, съгледала, че Ралка не разбра
какво подметна той, отново си подхвана: