Читать «Квiти Содому» онлайн
Олесь Ульяненко
Олесь УЛЬЯНЕНКО
КВІТИ СОДОМУ
Роман
Посвячується Володимиру Тихому
1. Оксамитові очі демона
Ми порубали Тоцького на шматки. Замочила його Мама, а потім пішла. Ми акуратно складали впоперек та вздовж до ящика з-під телевізора його бренні останки. Ящик приніс я. Довелося довго шкребтися в прикарабку витрушуючи всіляку шлоїбень, а Макс уже кричав крізь сонячну кушпелінь:
— Ти що там дрочишся! — двома пальцями Макс затискав сигарету. Міцний «галуаз» без фільтра. Такі курить Ален Делон. Я сам його, Макса, навчив. Але, якщо чесно, то фіг його знає. Воно так буває: підчепиш якусь заразу від когось, а потім лікуйся і доводь, що саме воно твоє. Це я точно просік. Еге. Макс повернувся боком, і тінь сховала його. Потім я побачив змах його руки. Щось чвакнуло.
— Блядь, а що робити з головою?
На тій стороні вулиці годинник відбив дванадцяту. Чомусь запетрилося в голову, що всі ми кудись ідемо, назавжди, але кожен, блядь, як Тоцький, намірив собі охєрєнну купу часу.
— Шо… шо… — потягнув я, прилипаючи поглядом на той бік вулиці, де люди бджолами снували сірим асфальтом.
Макс повів плечем; кисть його руки розквітла на сонячному промінні трояндою. Пальці стискали пожовтілий від юшки недопалок. Да, до цього не звикаєш. До чужої смерті. А знаєте чому? А тому, рідненькі, що ми бачимо лише чужу. Своя-то приходить — ку-ку, і ти десь там, де весело або дуже хуйово. Нічого не попишеш. Я філософ. Жратва і філософія — моє кредо. Не думайте, що я такий дурний.
— Кінчай своє гівнилово, — сказав я.
Макс підвівся, тримаючи за патли усміхнену морду Тоцького.
— Шо, блядь, питаю, робити з довбешкою?
Я закурив і, напевне, з точки зору Макса, недоумкувато подивився на обидві голови. Тоцького і Макса. Або на Макса і Тоцького. На яку голову краще і зручніше дивитися: мертву чи живу, живу чи мертву? А?
— Поклади до ящика.
Макс сплюнув під ноги.
— Та, блядь, не влазе.
— Не знаю тоді. — Я почухав яйця, потім потилицю: м-да. — Шо, завелика?
Макс підкурив ще одну цигарку.
— Угу. Напевне.
Макс знову харконув під ноги, показав голові язика.
— Не плюй на підлогу. Чорт тебе їби! — несподівано мене прорвало. — Що завелике? Га? Чого рячишся, мов придурок? Відповідай.
Макс з чмакотинням опустив голову Тоцького на мокрий поліетилен.
— Напевне, ящик, — тихо сказав. — Тєлік-то тридцяти-шестидюймовий. Цей грьобаний тєлік. Він винуватий. Да!
Годинник на вежі видав температуру. В небі висіло кілька птахів. Нерухомість світу поєднує тебе зі смертю. А ще люди, які невідомо чого снують туди-сюди.
— Треба щось вирішувати.
На широчезному балконі зайцями бігали сонячні тіні.
— Тєлік на тридцять шість дюймів? — запитав я.
— Я не капелюшних справ майстер. — Макс довго зизив оком через праве плече. У нього собачий погляд. Як у хорошого собаки. Нічого поганого. — Думай, ти у нас краще кип'ятиш черепушкою.
— Значить, так… Витягуй ковбаси…
— Шо-шо? Які ще, в хуя, ковбаси?
Годинник проквакав рекламний ролик. Макс відригнув.
— Ти ходив на «Любе»? — спитав Макс. — По-моєму, їхній той, основний, справжній мужик. Га? Як ти думаєш? — Потім вилупився на рекламу, де якась руда лахудра натягувала купальник. — Блядь, а я б їй вжарив. Га?