Читать «Среща на разуми» онлайн - страница 8
Робърт Шекли
— Чакай — каза Соренсън. — Нека първо го занесем в лагера. По-лесно се носи сандък, отколкото нещо, което е обилно гресирано.
— Прав си — отвърна Дрейк. — Хвани онзи край.
Лагерът бе построен на една поляна, на около сто метра от брега, на мястото на изоставено туземно селище. Бяха успели да възстановят няколко колиби, а имаше и стара сушилня за копра с покрив от галванизирана ламарина, където държаха запасите си. Тук можеха да се наслаждават на подухващия откъм морето вятър. Зад поляната, сивозелената джунгла се извисяваше като стена.
Соренсън и Дрейк поставиха сандъка на земята. Капитанът, който ги бе придружил, за да донесе вестниците, погледна към колибите и поклати глава.
— Искаш ли нещо за пиене, капитане? — попита Соренсън. — Боя се, че не можем да ти предложим лед.
— Няма да откажа — каза капитанът. Той се чудеше какво ли е накарало тези мъже да дойдат на това забравено от Бога място, за да търсят въображаемите испански съкровища.
Соренсън влезе в една от колибите и се върна с бутилка уиски и малка чаша. Дрейк бе извадил отвертката си и усилено разковаваше стените на сандъка.
— Как изглежда? — попита го Соренсън.
— Нищо му няма — отвърна Дрейк и нежно вдигна детектора за метали. — Добре е гресиран. Като че ли не е повреден…
Той отскочи назад. Капитанът се бе приближил и натисна с тока на обувката си в пясъка.
— Какво стана? — попита Соренсън.
— Приличаше на скорпион — каза капитанът. — Това проклето нещо се измъкна от този сандък. Може да ви е ухапало.
Соренсън сви рамене. Бе свикнал с наличието на безкрайно много насекоми през тези три месеца на Вуану. Едно повече или по-малко, за него нямаше никакво значение.
— Още чашка? — попита той.
— Съжалявам, не — отвърна капитанът. — Трябва да тръгвам. Вие всички ли сте здрави?
— Всички — усмихна му се Соренсън. — Само ни тресе златна треска.
— Никога няма да намерите злато на това място — каза капитанът. — Ще дойда да ви видя пак след шест месеца. Късмет.
След като се ръкува с всички, капитанът се спусна към брега и се качи на кораба си. С първите червеникави лъчи на залеза шхуната вече бе на път. Соренсън и Дрейк гледаха как тя се промъква през протока. Няколко минути мачтите се виждаха над рифа, а после изчезнаха зад хоризонта.
— Това е — каза Дрейк. — Ние, откачените търсачи на съкровища от Америка, останахме отново сами.
— Мислиш ли, че не е забелязал нищо? — попита Соренсън.
— Определено не. Според него ние сме просто едни глупаци.
Те се ухилиха и погледнаха към лагера си. Под навеса имаше почти петдесет хиляди долара в злато и сребро, които бяха изкопали от джунглата и бяха закопали на новото място. Те бяха открили една част от съкровищата на
— Момчетата скоро ще се върнат — каза Дрейк. — Хайде да сготвим нещо.