Читать «Сестра» онлайн - страница 2
Марко Вовчок
Тільки братова багацько гордувала. Вже ж я й годила як малій дитині, та ні, не вгодила! «Братова, серце! — було раджу їй. — Зробімо так да отак, то добре буде». Там чи купити що, чи продати, — зроду-віку не послухає; хоч шкода з того видима буде; вона свого докаже. Перед нею затихну, поплачу нишком, та й годі. Не хотіла брата турбувати; знов до неї з ласкавою мовою підійду.
Якось розсаду з нею садимо в городі. Я говорю до неї; вона, мов не чує, одійшла собі геть. Важко мені на серці — заспівала собі; співаю, а сльози так з очей і ллються… Коли чую: «Боже помагай, і день вам добрий!» Дивлюсь — се наша сусіда. Перехилилась через тин та й кланяється. Я хутенько втерла сльози.
— Добридень, — кажу, — сестрице!
— А я оце до вас іду.
— Та милості ж вашої просимо!
— Чи не продали б ви мені розсади трошечки?
— То вже для чужого продати, а для сусіди й так треба дати.
— Коли ваша ласка, серце! — і простягає мені глечичка.
Я набрала скільки там у глечичок та й дала їй. Подякувала та жінка та й пішла собі. Братова на мене й накинулась.
— Се, — каже, — як усі господарюватимуть, то й господарство моє рознесуть чисто!
Такі й золоту гору розімчать!
Як почала, як почала… Мати божа милостива! Я тільки слізьми вмиваюсь…
— Братова, — кажу, — не жалувала я для вас нічого, поки що мала! Гріх вам буде, що ви мене хліба куском тепер дорікаєте! — Покинула робити й вийшла з города.
Тяжко й важко мені. Узяла собі таку думку: «Покину їх, піду служити!» Зібрала своє добро; що в тлумочок склала, а що покликала братових дівчаток та їх обділила. У мене було всякої одежини й не злічити, а все добра, нова. Скільки полотна було, хусток, плахот, юпок! Діти радіють; зараз дівчатка й почали вбиратись. «А чи мені гарно, тітусю?» — "А мені?" — «Як оддамся, то зав'яжу оцю червону хустку», — говорить, а сама ще така, як узлик. Джергочуть коло мене, а мені вже так жалко, що й словечка не скажу; за слізоньками світу божого не бачу! І діти помітили — жалують мене: «Тіточко-любочко! Чого ви журитесь? Може, хто вас налаяв? Може, ви нездужаєте?» Обсіли мене, як дрібні пташенята. "Не плачте", — вмовляють та мені рученятами очі затуляють.
IІІ
Чую, так надвечір, брат іде. Я уступилась та й сіла в кутку. Він веселий увійшов:
— Здорові, діточки, й ти, сестро!..
За ним і братова в хату. Посідали вечеряти вони й діти.
— А ти чому не йдеш, сестро?
— Спасибі, братику, не хочу.
Він подивився на мене пильно й жінці в вічі, похитав головою.
— О жінко! — каже. — Се вже, бачу, твої примхи! Не обижай сестри: гріх тобі буде!
— Оце мені лиха година та нещаслива! Хіба ж я в тебе наймичка, що мені не вільно й слова сказати! Ганю я твою сестру, чи що? Я тільки правду щиру сказала!
Покинула вечеряти й з хати пішла.