Читать «Сестра» онлайн - страница 6
Марко Вовчок
— Сей…світ — як маків цвіт; як-то на тім буде! — каже, було, стара, похитуючи головою.
— Боже мій, боже! — промовить паніматка стиха. А панотець підведе темні очі вгору.
— Слава господові! — рече.
VI
Одного дня раненько йду з водою, коли назустріч мені чоловік. Глянула, — та се ж Трохим Рибець, із нашого села! Боже мій! Мало коромисла не впустила, і слова не промовлю — зраділа. А він:
— Так се справді ви тут? Ми чули, та віри не йняли. Брат ваш дуже за вами журиться. Ідеш у Дем'янівку (а я, бачте, за колесами), може, сестру побачиш, — каже мені, - то скажи, що засмутила вона мене сильне, і прошу я її милою просьбою, щоб до нас вернулась.
— Та чи здорові ж вони там? — питаю плачучи. — А діточки як? Мабуть, забули мене?
— Де вже забули! І досі плачуть, що ви їх покинули. Що ж маю вашому братові казати?
— Кажіть йому, що дуже мене жалко і ного, і діток, і серце моє в'яне… а вже до його не вернусь! Шкода мене вмовляти, а силувати — тож не знаю, хто мене присилує.
— А тут же вам добре?
— Так-то добре, що й сказати не можна! — та й розповідаю йому, де я служу.
— Зайдіть лишень, — кажу, — то я небожатам якого гостинця дам. Скажете: тітка прислала.
От там узяла кілька грошенят, то те купила, то те, — шлю їм. Проводжу того чоловіка за село та плачу-плачу!
— Скажіть, що я їх до самої смерті кохатиму, а згадую щогодини, щохвилини. Куди не гляну, що не заговорю, то все їх згадаю!
— Та добре ж, добре. Чому не сказати? Скажу. Прощавайте! Нехай вам господь помагає із вашими господарями! Які то люди добрячі! Привітали мене, заїжджого, як сім'янина. От люди!
— Так-то вже їм бог дав, що всі їм любі й милі, - кажу йому.
— То вже правда, що божі люди! — одказує чоловік, радіючи.
Провела його за село, того чоловіка, попоплакала… Минуло з тиждень. У суботу білю хату, коли біжить моя Марусенька:
— До вас гості наїхали!
— Які? — питаю, а саму як огнем обхопило.
— Та там якийсь чоловік, такий чорнявий, високий, і молодиця гарна, і діточки з ними. Питаються вас.
Я й не схаменусь — стою. Коли бачу — брат у хату з жінкою й з дітьми. Боже мій!
Світе мій! Так я й зомліла: одно, що радість велика-побачила, а друге-згадала своє горе й лихо. Почали мене всі просити: «їдь та їдь із нами. Не послухаєш нас із жінкою (і вона просить, тільки сама невесела), то діток наших послухай: вони за тобою щодня плачуть».
А дітки як очепились за шию мені, то й не вступаються, цілують та просять: — їдьте з нами, тіточко наша кохана, їдьте!
— Ні, не поїду.
Вони й заплакали, мої голуб'ята; так слізочки з очей і капотять.
Як припали вони, то не можна й одхилити од мене. Одмовлялась я, одмовлялась, та й мусила послухатись.
Пішла, попрощалась із господарями, подякувала їм за милість і за ласку. Вони радіють, хоч і жалко, що одходжу од їх, та на мене радіють, що бог мені дав — ізнов до брата іду, — у свою хату. Проводили мене хлібом-сіллю, поблагословили, а Марусечка, то й плакала за мною, що покидаю її саму.