Читать «Легло от кости» онлайн - страница 8
Патриция Корнуэлл
Казано с други думи, Луси Фаринели, единствената ми племенница, която бях отгледала като собствена дъщеря, вярваше, че правилата се отнасят за простосмъртните. Самата тя бе непокорен федерален агент и технически гений, а животът ми без нея би бил празен и безсмислен.
— Имаме работа с доста умен тип — излезе тя най-сетне от банята, носейки две малки чаши и малка каничка.
— Значи работата е лоша — констатирах аз. — Ти рядко смяташ някого за умен.
— Хитър, умен за някои неща, но и прекалено самодоволен, за да осъзнае колко много не знае.
Наля кафето — силно и сладко, със светлокафява пяна отгоре — неин навик от годините й в местния офис на БАТО в Маями, преди да се забърка в „лоша стрелба“.
— Това
— Не и за мен.
— Били Дедуд — подсказа ми тя.
— Окей — оставих думите й да проникнат в съзнанието ми. — И все пак…?
Луси заобиколи бюрото откъм моята страна и чукна върху гранитния плот, „събуждайки“ двата дисплея зад мен. На тях се материализираха скрийнсейвъри в живо червено, златно и синьо, показващи едно до друго логото на КЦК и КВМЕ и карти за игра, демонстриращи двойка чифтове от аса и осмици — прословутата „ръка на мъртвеца“, уж държана от Дивия Бил Хикок по време на играта на покер през 1876 година, когато бил застрелян.
— Логото на КВМЕ — и тя показа „ръката на мъртвеца“, — и Дивия Бил Хикок, или Били, който бил застрелян в Дедуд, Южна Дакота. Ясно ли ти е сега, лельо Кей? Надявам се само да не е някой в нашия заден двор.
— И защо имаш, макар и минимално подозрение, че това е възможно?
— Използване на временен безплатен имейл адрес, който се саморазрушава или изтрива след трийсет минути? — размишляваше на глас Луси. — Окей… не е толкова необичайно, може да е всеки. След това този човек изпраща имейла до теб през безплатен прокси сървър, като в конкретния случай е избран такъв с високо ниво на анонимност, за който няма налично име на хоста. Намира се в Италия.
— Значи никой не може да отговори на имейла, тъй като временният акаунт се изтрива след трийсет минути и вече го няма.
— Именно.
— И никой не може да проследи обратно IP адреса, от който е изпратен имейлът — разплитах аз логиката й.
— На което разчита подателят.
— А ние трябва да приемем, че имейлът е изпратен от някого в Италия.
— По-конкретно Рим — уточни тя.
— Но това е уловка.
— Абсолютно — потвърди Луси. — Който го е изпратил, изобщо не се е намирал в Рим снощи в 18:30 наше време.
— Нещо за шрифта? — върнах се аз на имейла и прочетох отново:
НА ВНИМАНИЕТО НА ГЛАВЕН ПАТОАНАТОМ
КЕЙ СКАРПЕТА
— Казва ли ни нещо? — попитах аз.
— Много ретро. Напомня за петдесетте и шейсетте години с големите квадратни очертания и заоблените върхове, които наподобяват телевизорите от онази епоха. Твоята епоха — дразнеше ме тя.
— Моля те, не се заяждай толкова рано сутринта.
— Eurostile е създаден от италиански типограф на име Алдо Новарезе — обясни ми тя, — а самият шрифт първоначално е бил предназначен за торинската фабрика „Небиоло Принтек“.