Читать «Saint Porno. Історія про кіно і тіло» онлайн - страница 10
Богдан Логвиненко
Десь тоді ми з тобою познайомились. Я взагалі не пам’ятаю, як це сталося. В мене саме почався зовсім новий етап у житті — я таки влаштувалась на роботу офіціанткою. Це було якоюсь кнопкою соціальності для мене. Я входила у роль, коли треба було, відігравала її і вмикала назад свого інтроверта. Ти ходив весь час по закладу і щось організовував. У тебе була важлива посада, і мені здавалося, що ми маємо тебе помічати і вітатися, а ти нас усіх — не обов’язково. Пригадую, спочатку працювати було важко — весь час були якісь події, концерти, багато людей. Не було часу підвести очі. Щойно ти пішов — люди потроху зникали, роботи ставало все менше.
Десь тоді у мене почалося активне вільне сексуальне життя. Я не заводила жодних тривалих стосунків, не мала жодних планів на майбутнє чи мрій і жила буденними потребами. Часто сама подорожувала.
Автостоп і секс у мене завжди йшли паралельно — жодної взаємопов’язаної ситуації не було. За весь час моїх тривалих подорожей я втрапила лише в одну лиху історію, з якої відносно легко виплуталась. Це було в Криму. Я сіла до двох дуже стрьомних чуваків. Дагестанець і росіянин. Чорний джип. Дагестанець — красивий і молодий — виявився агресивним. Сказав, що займається єдиноборствами. Росіянин — маленький прищавий підліток — сидів і хіхікав з усього, що відбувалося. Разом вони були схожими на гей-пару. Я тоді ж подумала, що сама винна, вони одразу здались мені якимись неприємними, але хотілося кудись уже їхати, зрушити з мертвої точки, на якій простояла довго, тож я подумала: «Пронесе». Ще й як пронесло. Вони дуже злісно зі мною розмовляли, багато разів пропонували їхати з ними в готель і розважитись, а потім різко звернули з дороги в поле. У мене були заблоковані двері, але не вікно. Я відчинила його і вистрибнула, але не встигла схопити рюкзак. Він залишився в машині. Це була найстрашніша ситуація, яка коли-небудь зі мною ставалась.
Я настільки перелякалась, що навіть не запам’ятала номер їх машини, знала тільки колір і марку. Ну й те, що це дагестанець і росіянин. Але таких машин у Криму не знаходять, сказали мені. Мені нічого не було шкода з того, що було в тому рюкзаку, крім щоденника. Щоденники — це моя магічна сила. Це папір, який я витрачаю на себе. Мій лабораторний журнал — чи бортовий. Я відчуваю, що проживаю якесь одне життя обабіч свого іншого. Те життя, що йде збоку — записує те, що відбувається з іншим, основним.
Перші експерименти
У мене зриває дах від свободи. Чомусь я постійно думаю про те, що це ненадовго, що от-от усе закінчиться. Ось іще трішки я побуду поганою дівчинкою і знову стану хорошою. В мені знову борються два кольори, але не чорний з білим і навіть не червоний з чорним. Я щось пробую весь час, ставлю експерименти на собі й оточенні. У мене майже немає друзів, є лише якесь коло спілкування, що мене не задовольняє. Я постійно шукаю нових, близьких мені людей, але рідко потрапляю в ціль.
Мені завжди страшенно цікаво було спробувати секс за гроші. Я завжди думала про те, чи може бути проституція роботою для задоволення, чи буває взагалі таке, що це не «вимушеність», як це заведено вважати, взагалі секс за гроші у першу чергу сприймається як акт насилля і жертовності. Жінка змушена йти на це через власні фінансові проблеми, а не, скажімо, через любов до сексу. Мені завжди необхідно перевірити все самій, не можу наосліп перейняти чиюсь точку зору.