Читать «Чорний ліс» онлайн - страница 4
Андрій Анатолійович Кокотюха
Подумаєш, вороги народу.
Чого чекати від Ярцева, ніхто не знав. Капітан прийшов, коли його попередник таки виходив по кабінетах і прохання про відправку до діючої армії нарешті задовольнили. Спершу новий кум не проявив себе ніяк, напевне придивляючись до контингенту. Але щойно він переступив поріг госпітальної палати, Максим, знайомий зі звичаями в органах раніше, ніж із табірними порядками, відчув небезпеку. Не знав, чому й звідки тягне. Розв’язав для себе нескладне рівняння: начальник оперативної частини отак, запросто, засудженого за умисне вбивство колишнього працівника міліції не відвідає. І козирної цигарки не запропонує при всіх. Нічого не завадить викликати такого ніби до лікаря, дочекатися в кабінеті, хазяїна звідти виставити й поговорити по душах, раз є така потреба.
Та Ярцев демонстративно виявляє особливе ставлення до Коломійця.
Значить, його ситуація, без того непевна й хистка, може гойднутися в гірший бік.
Капітан навряд чи не розуміє того.
Значить, робить так навмисне. Максимові лишалося розгадати маневр, хоч знайдена відповідь напевне нічого не змінить.
Ставши посеред двору, зовсім не ховаючись від багатьох пар цікавих очей, котрі стежили за ними крізь прочинені заґратовані вікна табірної лікарні, Ярцев витягнув запальничку. Підкинув на долоні, показав в’язневі:
– Трофейна, німецька. Товариш подарував. Бач, орел у нього, – на пласкому боці справді був викарбуваний хижий птах із кривим дзьобом. – Були ще їхні літери, тільки дав тут, у зоні, одному майстровому, аби витравив. Бо ще самого за диверсанта приймуть, у нас же народ пильний.
– Для чого тоді носите? Викинути краще.
– Корисна річ. Красива цяцька. І взагалі, від хорошої людини дарунок, щирий.
Клацнувши й видобувши вогонь, капітан прикурив сам, простягнув Коломійцеві, запитав:
– На поправку?
– Так точно, громадянине начальник. Рана неглибока, затягується.
– Що не поділив із Зубовим?
– Зуб – бандит і вбивця. Я для нього лягавий, хоч одну баланду їмо.
– Ти теж, Коломієць, за вбивство. Гортав твою справу, прийшов познайомитись.
– Раз гортали, то знаєте про різницю між мною та Зубовим і такими, як він. Кримінальники її теж бачать.
– За свого, значить, не вважають.
– І слава Богу.
– Віруючий?
– Тобто?
– У Бога віриш, питаю? Бородатого, білого, на небі.
– А… То примовка така. У народі кажуть.
– Ага, Коломієць. Ти тепер до народу ближче.
Далі не розуміючи, до чого капітан веде, Максим вирішив промовчати, зробив чергову затяжку. Нехай скаже сам.
– Чув, тебе до Зуба на зоні ніхто не чіпав. Чому?
– Хотіли. Ясно, тут колишній міліціонер – рідкісний птах. Але перед законом усі рівні, я про тутешні закони. У нас же міліціонери окремо не сидять. Злодії, шахраї, сутенери, бариги, куркулі, професори, трактористи, учителі шкільні, хто з язиком не дружить, навіть кілька артистів зі Свердловська. Усі до купи, усі однакові. Хіба строки різні, ну й номери.