Читать «Козачка» онлайн - страница 10
Марко Вовчок
Прийде хазяїн з торгу, то, було, й кличе:
- А йди лишень, небого! ось тобі новенький карбованець, поміняймось на старого.
Біжить Олександра, міняється, дякує йому, Боже як! та радіє, як та мала дитина. Полюбує новенькими грошима, що так аж сяють, і сховає знов діточкам.
Треба хазяїну кудись далеко на хутір виїздити; кличе Олександру з собою. Та як би то пані пустила!
Їде до панії, щоб бумагу їй дала; а пані:
- Не хочу я, не дам тобі бумаги і їхати не пущу. Ти повинна мені платити. Скільки береш?
- Два рублі в місяць, пані.
- То й плати мені два рублі в місяць, так пущу.
- Треба ж мені зодягнутись самій і хлопця зодягнути.
- А мені треба ще й більш од тебе. Ти яку-небудь свитину накинеш та й байдуже, а нам треба жити по-людськи. Як не даси двох рублів, то й не пущу!
І не пустила.
- Дай уже їй два рублі, - каже хазяїн, - а ми тебе не обідимо.
Так пані вже каже:
- Хочу три рублі, та, може, й за три ще не одпущу.
Уже й сам хазяїн ходив, просив.
- Не хочу та й не хочу!
Сам і поїхав на хутір.
- Бодай, - каже, - таких і не знати, й не бачити, як твоя пані.
XII
Знов забрала в двір Олександру. Тишка взяла до покоїв, а до матері, було, й не пустить, хіба нишком прибіжить на годинку.
Вже тяжко нездужала бідна Олександра; лежала сама, і води нікому подать; лежала й смерті дожидала. Не було нікого коло неї, тільки старий недужий ключар панський сидів у хаті.
- Братіку мій ласкавий! - промовила Олеся, - покличте Тишка, нехай я поблагословлю свою дитину: уже мені Господь смерть посилає...
- Нема вашого Тишка, сестро: я бачив, за панією поїхав.
- Нехай же його Мати Божа поблагословить! - зговорила плачучи. - Дитя моє кохане!.. Діти мої, діти! Є вас,
Якось старий ключар змігся та людей закликав. Увійшли люди в хату. Вона глянула:
- Підведіть мене, добрі люди!
Підвели її; зняла вона з себе калиточку в шиї та й дала їм:
- Се моїм діткам... шість карбованців... оддайте... Хто має божу душу, навчайте мого Тишка на все добре!.. Не обіжайте бідного сироту (а слізьми так і зрошається)... будьте до його милостиві!.. Смерть мене постигає саму... Викохала собі трьох синів милих, як трьох голубів сивих... та нема й одного коло мене... Сини мої! діти мої!..
Та як жила плачучи, так і вмерла плачучи.
А пані така, що й поховати добре не хотіла, не то пом’янути. Двірські люди самі й поховали, і пом’янули нещасливу.